Теодора Тодорова
Уроци по граматика

chitanka.info

— Само ти си виновен за цялата тази лудница! — каза Бил и метна светлината на фенерчето си в дясно.

— Пак ли започваш, няма ли да млъкнеш най-сетне?! — Чарли също не беше в по-добро настроение, освен това някакъв плевел се беше увил около крака му и съвсем затрудняваше движенията му.

— Да, млъкна?! Що не млъкнеш ти? Кой те караше да бърникаш мозъка на Смартли, а?! Кой те накара?! Сякаш те гони майченски инстинкт, та се прави на загрижен родител!

— Слушай, авер! Ти също го научи да кара кънки! — тросна се Чарли

— Ама едно е да го научиш да пази равновесие на осем колелца, друго е да чете Достоевски, Солженицин… па и да РАЗСЪЖДАВА!!!… Мама му стара! — беше го шибнала някаква жилава клонка и сега бузата му гореше от удара.

— От къде можех да предположа, че ще избяга?!

— Да беше го предположил, умнико! Гений! Дръвник!

Чарли не каза нищо този път. Предпочете да замълчи, защото макар да не искаше да си го признае се чувстваше виновен за настоящата шантава ситуация…

Смартли се „роди“ в тяхната лаборатория. По-точно казано пристигна като стока втора ръка, на която е даден последен шанс да бъде закупена или изхвърлена. В лабораторията по генно инженерство бяха нещо скапали процеса на клониране и хибридизация и се беше пръкнало едно животно, странна кръстоска между вълк и маймуна.

Един дявол знае какво са искали да правят ония смахнатите, дето се мислеха едва ли не за Господ Бог, но резултата беше ужасяващ. В крайна сметка да видиш вълк, който се катери по дърветата или бели банани, за да ги яде е нещо… а бе, направо нещо смахнато!…

Чарли и Бил точно в този момент работеха над нов вид биокомпютърен мозък и имаха страшна нужда от експериментални животни. Така, че един ден, някак естествено при тях се пръкна ужасяващата кръстоска.

В началото го наричаха или „То“ или „Нещото“. После, когато му прикачиха биокомпютърния мозък и оновато там, започна да произнася първите си думи и да смята го прекръстиха на Смартли[1].

Биокомпютърните мозъци се превърнаха в необходимост, точно, когато пътуванията със совалки до Марс престанаха да бъдат нещо невероятно. Близкото междугалактическото пространство бъкаше от ракети, светлолети и всичко, що можеше да лети, та изследователските интереси започнаха да се прехвърлят към все по-далечни планети, галактики и черни дупки. Единственият проблем обаче беше работната ръка. В крайна сметка много малко астронавти се навиваха да поемат подобен риск — да отлетят от Земята, когато са на по 25 години и да се върнат ( ако се върнеха, де) на по 80 лета.

Точно тогава АКИ ( агенция за космически изследвания) постави задачата на Чарли и Бил да създадът някакъв вид разумен „мозък“, който да бъде имплантиран в животни (съответно създадени в други лаборатории на АКИ), за да могат хем да предприемат пътуванията от техническа страна и хем да бъдат „достатъчно разумни“, за да изпълняват необходимите функции…

Двамата определено се справиха много по-бързо със задачата, за разлика от колегите си, които все още „фабрикуваха“ странни същества ала Франкенщайн…

Смартли учудващо бързо попиваше всичко, на което го учеха. Предполагаха, че е така благодарения на маймунските гени, които носеше в себе си.

От биолабораторията ги бяха предупредили все пак да внимават в картинката, защото макар да бяха ползвали минимално количество генен вълчи материал, Смартли си оставаше в крайна сметка и вълк, с всички присъщи на този вид инстинкти и нагони. Затова и периодично му инжектираха някаква субстанция, която притъпяваше неговата жестокост и желание да захапе някого.

Трябваше, макар да не го искаха, Чарли и Бил да признаят, че колегите им много находчиво са решили да кръстосат тези две животни. Смартли беше жилав и силен като вълк, но хитър и находчив като маймуна — една идеална комбинация, за да пратиш някого да се шлятка из галактиките години на ред и да гълта звезден прах…

След няколко месеца работа, когато Смартли вече сам се справяше с всичко необходимо, за да може да предприеме едно пътуване, Чарли и Бил решиха и да му обогатят общата култура. Просто им беше любопитно до къде се простират границите и възможностите за възприятие на създадения от тях биокомпютърен мозък.

Бил, който по характер беше като вулкан в постоянна ерупция се захвана да го учи да изгае покер, да кара ролкови кънки, да пие бира и да свирука след закръглените задници на лаборантките. По-късно, когато Смартли вече говореше перфектно поне седем езика, го научи да псува по-добре от който и да било докер по земята.

Чарли се зае с по-тънката част. Беше по натура тих и затова някак естествено и отръки му идваше да тъпче Смартли с класическа музика, философски писания и история.

Бе трудно да се определи коя от всички дейности се харесваше най-много на Смартли. Така, както тъкмо беше извъртял псувня, от която дори на дявола биха му почервенели бузите от срам, така и веднага можеше да започне да говори за футуризма и Маринети…

Един ден, докато играеха покер с Бил, а Чарли се мъчеше над някаква сложна задача, Смартли изведнъж каза—

— Не можеш постоянно да ме вземаш за балама, Били! Престани да сменяш картите и да се правиш на голям умник! Ако ти стиска играй честно!

За миг бяха останали като попарени. После Чарли бе попитал—

— Какво искаш да кажеш, Смартли?!

— Ами Били постоянно подменя картите така, че да има фул. На всичкото отгоре си мисли, че може да ме избъзика до безкрай и аз няма да го усетя.

— Ти… ти как разбираш тези неща?!

— Ами… ами разбирам ги, така, както и ти разбираш, когато Били те мотае… Защо не е ли нормално да РАЗБИРАШ?!

Бяха се спогледали и после много, много внимателно Чарли бе попитал—

— Смартли, а ми кажи, ти… ти мислиш ли?! Искам да кажа разсъждаваш ли?!

— Какво имаш предвид с този въпрос?!

— Ами… примерно, аз като видя червената светлина на светофара разбирам, че трябва да спра и да изчакам. Този процес на мислене се нарича…

— Знам, че се нарича да разсъждаваш! — прекъсна го Смартли и после разтели картите пред себе си — ако ме питаш дали и аз го правя, ще ти кажа — да… Фул, Били, дължиш ми една бира!

Факта, че Смартли разсъждава ги беше сварил неподготвени, направо по бели гащи. За всичкото време, което бяха с него се бяха научили… боже, просто го възприемаха по-скоро като играчка и обект, а не като живо същество. Освен това не бяха и предполагали, че параметрите на създадения от тях биокомпютърен мозък могът да се развиват, да мутират и да достигнат до подобно ниво… неконтролеруемо! Точно това беше страшното във факта, че Смартли можеше да разсъждава. Сега той можеше сам да взема решения и логически да достига до изводи. Всичко това сумирано водеше до факта, че те вече нямаха пълен и абсолютен контрол над мозъчната дейност на Смартли. Мама му стара, бяха здраво сгафили!!!…

След разговора със Смартли, Бил и Чарли прекараха няколко ужасяващи дни. Въпроса беше в това, че се налагаше да докладват на началството, че Смартли не е годен да предприеме полета, който бяха насрочили за след пет дни. Не е годен, защото разсъждава самостоятелно! Ха, иди го кажи на шефа си, след като само седмица преди това си разбил конкуренцията с новината за новия биокомпютърен мозък, за новия „астронавт“, получил си повишение, тройна заплата и най-сетне табелка с името ти на вратата на нов и голям кабинет!. А, посмей, де! Само при мисълта не само косата им настръхваше от ужас!

Не на последно място се бяха изпокарали, защото Чарли смяташе, че е лоялно да се каже, а Бил беше на мнението да си мълчат. Твърдеше, че кой знае в кой задник на галактиката щяха да набутат Смартли и нямаше никаква гаранция, че той ще се върне някога на земята, защото тогава да си горят пръстите с изповеди пред шефа?!

Пиеха бира, пикаеха и постоянно се караха, а Смартли ги гледаше от клетката си…

Накрая някак неусетно, но не и без липса на логика… и егоизъм, решиха да го убият. Бе единственият компромисен вариант, с който щяха да спасят собствените си задници, а в същото време не рискуваха да пратят един мислещ и разсъждаващ Смартли в галактиката и после да берат плодовете на собствената си глупост!.

Бе началото на месеца и трябваше да се сложи отново субстанцията, която притъпяваше вълчите инстинкти на експеримента им. Смятаха да „дообработят“ течността така, че да се превърне в смъртоносна, но после при евентуланата аутопсия да не бъде открита.

За първи път целия този разговор го проведоха в една съседна стая, като през цялото време следяха Смартли през стъклото.

Имаха навика всяка вечер да го извеждат на разходка, за да се „облекчи“. Около лабораторията имаше огромен парк и смятаха точно там да свършат работата. Никой нямаше да ги види, всичко щеше да стане по тъмно и най-важното щеше да е далеч от видокамерите, които постоянно записваха всяко едно движение вътре в сградата…

Смартли четеше някаква книга и си „водеше“ бележки, когато се приближиха до него. Бил се опита да говори и да се държи естествено, въпреки, че спринцовката като нажежена го пареше в джоба му—

— Хайде, авер да отидем да изпразним мехурите! Стига си се тъпкал с култура!

— Само да довърша този ред.

— Какво е Смартли?! — Чарли се опитваше да види през решетките.

— Английска граматика!

— Охо, what a surprise[2]! Направо съм шашнат!

Смартли не каза нищо. С бавни и малко неумели движения изписа нещо на къс хартия, постави го в устата си и се доближи до решетката, така че Чарли и Бил да можеха да му сложат нашийника. После щом изщрака отключващия механизъм на клетката, гъвкаво скочи на пода и се остави да бъде воден към изхода.

Бе още доста хладно за една априлска вечер и двамата мъже зъзнеха. Смартли не обръщаше внимание на температурата, само козината му беше леко настръхнала в сравнение с друг път.

Когато се отдалечиха на достатъчно разстояние от входа, Бил бръкна в джоба си и напипа спринцовката. Хвърли поглед на Чарли, леко му кимна с глава и после каза на животното—

— Аверче трябва пак да сложим ваксината. Няма как знаеш, правила.

— Знам, знам, Били — Смартли беше ниско приклекнал на задните си лапи — освен това ти пипаш дори по-леко от каките от лабораторията.

— Ей, страшен си — Бил се усмихна смутено и измъкна спринцовката — хайде обърни се.

— Ей сега. Преди това искам да ви дам нещо — и изплю от устата си късчето хартия.

Чарли се наведе и вдигна олигавената книжка с едната си свободна ръка. Беше намачкана и на топка.

— Какво е това?!

— Малка изненада — каза Смартли — за после…

— Добре, добре. Когато се върнем в лабораторията ще го прочета. Сега да сложим инжекцийката, а?! — Бил искаше да приключи колкото се може по-скоро.

— Играем пак на покер, а аверче?! — козината на Смартли бе вече съвсем настръхнала.

— Какво?! — Бил погледна към Чарли, после към иглата в ръката си.

— Ами пак се опитваш да ме бъзикаш! Лъжец — ревна Смартли и в същия момент с един огромен скок измъкна дръжката на нашийника си от ръцете на Чарли и се шмугна в тъмния храсталак.

За момент останаха като попарени. После гняв и изненада изпълниха телата им. Бил ревна с пълно гърло—

— Простак. Копелето се измъкна!

— Ами да беше го държал ти, като си толкова умен!

— Стига си дрънкал, какво ще правим сега?!

— Отиди и вземи два фенера, пушките и отиваме да го търсим. Не може да се измъкне от параметъра на градината. Трябва да го пипнем преди да са дошли другите, че ако Смартли се раздрънка… ще го…

— Ще го… и двамата, знам, но вместо да даваш заповеди ела и помогни!

— Мама му стара… мама му стара…

И двамата хукнаха към лабораторията…

Вече два часа обикаляха в градината. Няколко пъти им се беше сторило, че дочуват шумолене на съчки зад гърба си, но светлината на фенерите им не беше открила нищо. Вече се намираха в най-задънената част на парка. След малко знаеха, че щеше да се наложи, ако не открият скоро Смартли да предупредят охраната… и съответно цялата история да се размирише толкова силно, че щяха да им трябват противогази… и нова работа, естествено.

Бил го болеше бузата ужасно, там където го беше шибнала клонката. Чарли премести пушката в другата си ръка и бръкна да извади носна кърпа, че носа му от студа течеше като пролетна река. Докато ровичкаше усети нещо още влажно в дланта си. Измъкна полека хартиената топка. Беше листчето, което му беше дал Смартли. Опита се полека да го развие и насочи светлината на фенера към него.

— Какво има пък сега?! — Бил вече почти крещеше. Бяха му изгорели батериите на търпимостта.

— Листчето, хартията, която ми даде Смартли… Има нещо написано.

— Какво по дяволите е драскал?!

— Не знам, не се вижда много… олигавено е… написано е с латиница… ngry…

— Какво пелтечиш?! Дай да видя — Бил се приближи и освети и той парчето — Това първото едно „ A“ или едно „ U“ е?!

— Де да знам. Струва ми се, че е имало още някаква буква отпреде — Чарли се взираше внимателно — какво четеше преди да го изведем?!

— Май каза английска граматика — Бил потръпна от студ — нали си цар на английския, а, да те видим!

— Мама му стара, Били… Ако е „А“… сме го загазили, здравата! — Чарли се озърна внимателно.

— Защо, какво значи?! — усети, че и него го погва страхът.

— Ами… ами на английски Angry[3] значи… значи ядосан…

— Боже, сигурен ли си?! Копелето трябва да ни е адски ядосано… Значи ни е чул?! — Бил вече трепереше здраво не само от студ.

— Света Дево, Били… Забравих да ти кажа… Не се сетих, че… аз го научих и да чете от устните на хората — Чарли беше на ръба да ревне.

— Скапано копеле… Мама ти стара! Ти само си виновен, не можа ли да го учиш на някоя простотия, ами и да чете дори по устните… И на Брайлово писмо ли го научи?! Дръвник! Ще те убия! — Били беснееше като за световно.

— Били, тихо… Чу ли това?!

— Какво, какво става?!

— Били, стори ми се че чух шум от… — тишината ги погълна в прегръдката си. Чарли се наведе към листчето отново.

— Да се махаме, Чарли преди да е късно… Чарли…

Чарли държеше в ръка все още късчето хартия. По лицето му беше изписан невероятен страх и той пелтечеше нещо под носа си.

— Чарли, какво ти става?! — Бил видя бялото лице на колегата си.

— Не е Angry… Били, ще ми се да е било Angry…

— Какво?!

— Не е било едно „А“… било е едно „U“… и е имало още една буква…отпреде…

— Ще ми кажеш ли най-сетне какво става?! — Бил вече нищо не разбираше от страх, студ и ужас.

— Били… Думата е HUNGRY[4]… — изпелтечи най-сетне Чарли и ужасно и яростно вълче ръмжене потвърди познанията му по английски език и граматика…

27 ноември 2001

[1] Смартли — от английската дума smart — умен, бърз, остроумен ↑

[2] What a surprise (англ.) — Каква изненада ↑

[3] Angry (англ) — сърдит, ядосан ↑

[4] Hungry (англ) — гладен ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.